1967. ijár 28-án (június 7.), a hatnapos háborúban az izraeli csapatok elfoglalták és egyesítették az addig kettéosztott fővárost, Jeruzsálemet, amely ezáltal, közel kétezer év után, ismét zsidó fennhatóság alá került. A napot a következő évben emléknappá tették, hivatalos állami ünneppé azonban csak 31 évvel később, 1998-ban vált.
Az ENSZ 1947-es felosztási terve értelmében – mely egy zsidó és egy arab államot hozott volna létre az 1948-ban megszűnő Palesztinai Brit Mandátum területén -, Jeruzsálem nemzetközi város lett volna a felosztást követő első tíz évben. Az arab fél azonban nem fogadta el a tervet, és amint Izrael kikiáltotta a függetlenségét 1948-ban, megindult a függetlenségi háború. Jeruzsálemet az Óvárossal és benne a Siratófallal együtt Jordánia foglalta el. A zsidó lakosokat kiköltöztették, a zsinagógákat feldúlták, az Olajfák Hegyén levő zsidó temetőt felforgatták. A város keleti fele jordániai fennhatóság alatt maradt egészen 1967-ig, a hatnapos háborúig.
„Látjuk az Óvárost” – mondja Mordecháj Gur. „Hamarosan bevonulunk Jeruzsálem Óvárosába, megtörténik, amiről generációk álmodtak. Mi leszünk az elsők, akik bejutnak a városba…” – nem sokkal később pedig elhangzott a híres mondat: „Hár Hábájit bejádénu – a Templomhegy a kezünkben van!” Slomó Goren tábornok, a hadsereg főrabbija, megfújta a sófárt, ezzel is kiemelve a Siratófal felszabadításának jelentőségét.
„Ma reggel az Izraeli Hadsereg felszabadította Jeruzsálemet. Egyesítettük Jeruzsálemet, Izrael kettéosztott fővárosát. Visszatértünk legszentebb helyünkre, hogy soha többé ne kelljen megválnunk tőle. Arab szomszédjaink felé ezen az órán is békejobbot nyújtunk. Keresztény és muszlim polgártársaink számára teljes vallásszabadságot és jogokat ígérünk. Nem azért jöttünk Jeruzsálembe, hogy elvegyük más népek szent helyeit, sem azért, hogy más vallásokat megzavarjunk, hanem azért, hogy biztosítsuk az egységét, és hogy másokkal együtt, egységben élhessünk itt.”
Keir sechubrá lá jáchdáv (Zsoltárok 122:3) – mint egy város, mely összekapcsoltatott.